Karin Šrubařová / Věž
2. 8. – 29. 9. 2013
Od 2. srpna do poslední zářijové neděle představuje Galerie Věž projekt
Karin
Šrubařové s lakonickým názvem Věž, v němž se sám specifický prostor stává
médiem a způsobem, jak vyjevit možnosti místa. Autorka se zde snaží akcentovat
prostor věže nejen jako celek, ale i v samotných jednotlivostech vertikální
struktury. Jedná se o tichou a subtilní apoteózu jak dominance výšky, tak i
samotných stěn či trámů, bez nichž by místo nahoře – místo, které dokáže vidět
i být viděno – nebylo myslitelné. Lehce kosá křídová šrafura se tu ve smyslu
rukopisu v rozsáhlých plochách vtiskuje přímo do vnitřního zdiva, jej
zvýrazňuje a zároveň se v něm zahaluje a ukrývá. Označující promítá se tak
v označované a divák je konfrontován se skutečností, kterou již považuje
za samozřejmou.
foto Karin Šrubařová
foto Oto Landsberger
Petr Mecner / Persona Věž
Zatím všechny výstavní prezentace, které jsme v tomto specifickém prostoru mohli
vidět, měly jeden společný jmenovatel, a to že reagovaly na atributy místa a víceméně
byly přímo pro konkrétní místo vytvářeny.
Ne náhodou se můžeme pokusit o personifikaci tohoto prostoru, věž, v níž se právě
nacházíme, polidštit a označit ji za svým způsobem spoluautora všech těchto realizací.
Pokud by se někdo pokusil popřít takto silný vertikální prostor, vedla by jeho snaha
nejspíš k jistému nezdaru, protože už jenom tím, že by se snažil vizuálně
komunikovat v rámci věže, nemohl by zároveň nepoužívat jazyk této věže nebo se
k němu aspoň nevymezovat.
Nejinak je tomu i v případě práce, jejíhož oficiálního otevření máme nyní tu
čest být účastni, a odpovídá tomu i sám lakonický název výstavy.
Zatímco objekty a instalace, které tu za poslední dva roky bylo možno shlédnout,
uchopovaly tento prostor jako místo, pro něž je třeba vytvořit artefakt nový,
uspořádáním věže inspirovaný, v případě křídové kresby Karin Šrubařové, nanášené
přímo na zdivo, je tornu ještě trochu jinak.
Nejedná se tu totiž ani o doplněk či invazi dovnitř věže, nýbrž o situaci, kdy distance
mezi tímto místem, touto věží, a dílem zde vytvořeným je umenšena natolik, že se dílo
stává součástí věže a věž na oplátku zase samotným dílem.
Věž kostela sv. Jana Křtitele tady stojí a je zde přítomna od 17. století. Nyní
jakoby se opět o cosi víc a sama za sebe hlásila ke slovu - jako by na sebe upozorňovala:
„Jsem tady! Jsem to já, kolem jejichž stěn stoupáte vzhůru na můj vrchol.“
Nejen cihly či omítka, ale i dělící trámoví či schodiště vstupují tiše a nenuceně do
kompozice a kresbu (křídu), která vztahy mezi nimi zvýrazňuje, ony na oplátku v sobě
skrývají. Někdo tak může křídovou šrafuru lehce přehlédnout, jiný ji možná bude
považovat za jakýsi mimoděk opomenutý pozůstatek po dělnících či bůhví po kom.
Pokud však nebudeme chodit po světě se zavřenýma očima a nebudeme líní dívat se kolem
sebe, potom v kontextu jedné stěny a měřítku několika pater začne se kresba jevit
nejprve jako tvar či ornament, aby nakonec ne v jedné, ale hned ve čtyřech stěnách,
a tedy celém vnitřním prostoru věže, spojila se v skoro až neviditelný plášť,
který toto místo zahaluje i zvýrazňuje najednou. Do něj vrůstá a zároveň se v něm
schovává.
Jako sekundanti účastníme se té jemné koexistence a prorůstání jednoho v druhé
nyní i my a jsme tak svědky tichého a neslyšného dramatu, kde hlavní roli hraje tato
věž, přičemž druhou hlavní roli hraje ta samá, jen v některých částech zvýrazněná,
opět tato věž.
Autorka svou prací neokázale a jakoby mimoděk podtrhuje jak dominanci výšky, tak i
samotné stěny, schodiště, trámy, bez nichž by ono místo nahoře - místo, které dokáže
vidět do krajiny i být viděno - nebylo myslitelé.
Křídová šrafura se tu ve smyslu rukopisu v rozsáhlých plochách vtiskuje přímo do
vnitřního zdiva. Označující promítá se tak v označované a křída, která má označovat
věž, stává se samotným zdivem věže a my, jakožto diváci jsme najednou konfrontováni
se skutečností, kterou již tolik považujeme za samozřejmou, že ji snad ani často
nejsme schopni vidět, respektive že ji jsme schopni už dávno nevidět.
Kdybychom se nejen této věži, ale i nějaké zcela obecné věži, snažili přiřadit jazyk,
kterým by byla schopna komunikovat a jej chápat, potom kresba a struktura, v níž
se nyní ocitáme jak my, tak právě i tato konkrétní věž, byla by sdělovacím prostředkem,
jemuž by byla schopna dobře rozumět a který by jí byl, a tedy i je, vlastní.
|